MOJE NOĆI SA BORNOVNICOM
Halo, izvinite, ne znam nikoga po tom imenu.
Recite mi šta voli da jede pamtim Ijude po narudžbini,
ne po imenima.
Rolnu mesa?! Znam jednu sa pire krompirom i sa
pohovanim sirom, omletom, krugovima luka.
Dajte mi vaš broj i ako ga budem video, reći ću mu da vas nazove.
Obećavam, hoću, do viđenja.
Metar i osamdeset sa tamnom braon ksosom.
Žao mi je, ne sećam se rolne mesa sa pohovanim kačkavaljem ili
omletom ili krompirima koja odgovara tom opisu.
Kada smo poslednji put bili ovde jeli smo kotlete.
Zašto to niste rekli? Navodno imamo
najbolje kotlete u gradu, probali ste?
Nisam. -Zašto ne, iz religioznih razloga?
Jeste li ga videli ili ne?
Sto osamdeset, tamna braon kosa, kotlet?
Zapravo jesam, sinoć je bio. Naručio je dva kotleta,
jedan sa krompir pireom i jedan sa boranijom.
Izgleda da je baš bio gladan. - Nije pojeo sve. To je bilo za
dvoje. Jedan je bio za njega, drugi za njegovu devojku.
Pređi na stvar, ne menjaj temu. Viđaš se sa nekim drugim?
Ko je ona?
Da bog da oboje crkli!
Ako neko dođe ovde da me traži, daj mu ove ključeve.
Šta da mu kažem? - Reci mu da je seronja!
Taksi!
Bože!
Da li je uzeo ključeve? - Ne još.
Imaš li cigaretu? -Svakako.
Dobro si? -Jesam, nisam dugo
pušila, uvek pušim kada se iznerviram.
Ne treba da brineš mnogo, tako ćeš izbeći rak pluća.
Misliš li da je lepa? -Ko? - Devojka sa kojom je bio ovde.
Bila je u redu, nije tip sa kojom bih ja jeo kotlete, ali...
Zdravo. -Zdravo.
Treba mi neko za razgovor.
Misliš li da će uzeti ključeve? - Ne znam, mušterije godinama
ostavljaju ovde ključeve. Nekada se pojave nakon nekoliko dana,
nekada je potrebno više nedelja. - A uglavnom?
A ključevi uglavnom ostanu u tegli.
Zašto ih čuvate? Treba da ih bacite. -Ne bih mogao to.
Zašto? -Ako bih ih bacio, onda bi vrata zauvek bila zatvorena,
a to nije na meni da odlučim. Zar ne?
Verovatno tražim razlog. - Sa moje tačke gledišta, nekada
je bolje ne znati, a drugi put nema
razloga uopšte.
Za sve postoji razlog.
Kao i pita od borovnice. Na kraju
dana, kolač od sira i pita od jabuke
uvek nestanu, puding i čokoladni mus su gotovo pojedeni, ali
uvek ostane cela pita od borovnica,
netaknuta.
Šta joj fali? -Ništa, samo Ijudi biraju nešto drugo.
Ne možeš kriviti nju, samo je niko
ne želi.
Čekaj, ja želim parče. - Sa sladoledom?
Prepusti to meni.
Evo, uživaj.
Nije loša. -Stvarno?
Treba da probaš. -Ne, u redu je, imam svoje.
Hoćeš li mi ispričati priče o drugim ključevima? -Zašto?
Pitam se kako su svi završili ovde.
Odaberi jedan.
Ti pripadaju mladom paru od pre nekoliko godina, bili su dovoljno
naivni da veruju da će provesti ostatak života zajedno.
Šta se dogodilo? - Vreme, to je obično i slučaj.
Možda je jedno otišlo nekom
drugom. -Možda je osećaj izbledeo.
A ovaj? -To je pripadalo starici,
njen najbolji prijatelj je dolazio
po njih i išao u posetu. Ispustila
ih je i nikada je više nisam video.
A ovi? -Ti su pripadali momku iz Mančestera u Engleskoj,
a njegovi snovi su počeli u svakom
delu ove zemlje, počevši u Njujorku.
Hteo je da piše dnevnik o svom iskustvu, a završio je u kafiću.
Kasnije su dati ruskinji koja je sakupljala ključeve,
posmatrala zalaske sunce, srećom, više je volela zalaske
nego ključeve i nestala je u jednom.
Zašto je nije potražio?
Kada sam bio mali, mama me je vodila u park vikendom.
Rekla je, da ako se ikada izgubim,
ostanem na jednom mestu da
bi me našla. -Da li to uspeva?
- Ne baš. Izgubila se dok me je tražila.
Hoćeš još sladoleda? -Ne, hvala. - Sigurna si? -Jesam.
Kasniš.
Kao i obično?
Ne, hvala.
Mogu li dobiti ključeve nazad? - Naravno.
Pomirili ste se? -Hvala.
Prokleta kamera.
U redu je, prekidajte. Nosite to napolje!
Ne počinji sa mnom!
Prekinite! Napolje! Još niste platili!
Šta se desilo? Udario te je? - Nije.
Opljačkali su me u metrou. - Šta te je dovelo ovde?
Treba mi vremena da se pripremim. Htela sam da siđem posle
nekoliko stanica. Sledeće čega se sećam je da sam u Bronksu.
Zanimljiv način da se pripremiš.
Nikada nisam bila dobra u sukobima.
Neki Ijudi uživaju u njima, ali ne i ja.
Dobro si? Da zovemo policiju?
- Ne. Nije se izvukao sa mnogo toga.
Naročito ne nakon što sam ga šutnula u prepone. -Nisi?
Šta se tebi dogodilo?
- Pojeo sam previše čokolade danas.
Šta ti nije u redu sa kamerom? - Ne znam, nije raspoložena
proteklih dana. -Ne sprečava Ijude
da kradu, zar ne? - Ne stvarno.
Ali volim da je tu, jer je meni ona
dnevnik.
Ponekada pregledam traku i zapanjen sam koliko propustim,
a događa se preda mnom.
Mora da imaš mnogo traka.
Ne čuvam sve, nisam toliko čudan. Samo najbolje trenutke.
Mogu li da pogledam? - Naravno, dođi.
Uzela je ključeve i nestala te noći.
DAN 1.
Kako se opraštaš od nekoga
bez koga ne možeš da zamisliš život?
Nisam se oprostila. Nisam rekla ništa.
Samo sam otišla. Na kraju večeri sam odlučila da pređem ulicu
najdužom putanjom.
Dragi Džeremi, kao što vidiš po razglednici, sada sam u
Memfisu, Tenesi. Trebalo mi je mnogo da stignem ovde.
Nisam sigurna koliko ću ostati ovde. Tokom dana radim u
kantitni u centru grada, nisam uspevala da spavam noću
tako da radim kao konobarica u baru.
Malo je ponižćavajuće, ali su napojnice dobre.
Iscrpljujuće je raditi dva posla,
ali sam bar okupirana i, najvažnije,
skreće mi misli od njega.
1120 MILJA OD NJUJORKA DAN 57
Zdravo, devojko. - Zdravo, Sendi.
Ideš kući? -Da kažem ovako, brišem odavde.
Volela bih da mogu da odem - U čemu je problem?
Momak za šankom, mislim da neće nikada da ode.
Ne brini za njega, sigurno je izgubio pojam o vremenu.
Ako moraš da kreneš samo mu odnesi račun.
Da li uvek ostaje ovako kasno? - Uvek. Ako budeš ovde
videćeš i sama. Laku noć. - I tebi.
Izvolite račun.
Samo osam? Mogao bih da se zakunem da je bilo bar devet.
Samo osam. -Imate li olovku? - Da.
Ne prepoznajem te, nova si ovde? - Počela sam pre nekoliko večeri.
Imaš li ime? -Lizi.
Bilo mi je zadovoljstvo upoznati te.
Kako to mislite?
Nećete me mnogo viđati od sada. - Zašto?
Više nemam mnogo razloga da se vraćam ovde.
Večeras mi je bilo poslednje veče za pijanku.
Daj to Trevisu, poslaću ček.
Ovo je za tebe. -Hvala. Doviđenja.
Zdravo. -Zdravo, imaš sestru bliznakinju? -Ne.
Volela bih da imam. -Meni je drago da ga nemam.
Ja ću odrezak i boraniju. - U redu, stiže.
Kako to da radiš toliko? - Pokušavam da uštedim za kola.
Kuda ideš? -Nemam određeno odredište, ali ići ću dok
ne bude bilo mesta gde mogu da idem. -Voleo bih da ja mogu to.
Izvolite kusur. -Stavi to sebi. - Hvala.
Šta radiš ovde? - Slavim.
Šta? -Poslednje veče pijančenja.
Ne maltretira te? -Ne, mislim da samo želi da razgovara.
Čudno, on obično to nikada ne
želi. Ne nabacuje ti se? -Mislim da ne.
Šteta, bilo bi lepo da se interesuje
za ženu. -Mislila sam da je oženjen.
U tome je i problem, on još uvek misli da jeste.
Sranje.
Trevise, kako je? -Uvek zadovoljstvo.
To mi uvek kažeš i nikada ne znam na šta misliš.
Samo sam tu da odem do
wc-a. Da li prvo moram da kupim pivo?
Tvoj novac nije dobar. Da.
Kako ide? -Nemam šta da ti kažem.
Arni? Arni? -Da?
Znam da to nije moja stvar,
ali da li si ikada razmišIjao o prekidanju?
Da li sam razmišIjao o tome?
Šta je ovo? -Iz grupe gde nekada idem. Imaju sistem.
Nakon sastanka traže da novi Ijudi uzmu beli žeton i
uzmeš ga kao simbol svoje namere
da ostaneš trezan i ako se oklizneš
i ponovo popiješ, moraš da se vratiš
i uzmeš drugi žeton.
Ovaj je za devedeset dana, stigao sam dotle, jednom.
Vidiš sve te bele žetone? Ja sam kralj belih žetona.
Dragi Džeremi, razmišIjala sam o onome što je Arni rekao,
o žetonima, kako da usmeriš pažnju na nešto drugo kako
bi izlečio svoju zavisnost. Da sam
ja ovisnik, izabrala bih pitu od
borovnice za svoj žeton spasenja.
Pišeš momku? -Ne, samo nekome koga poznajem.
Zašto ga ne pozoveš? -Neke stvari su bolje na papiru.
Misliš?
Šta radiš? -Poslušao sam te šta si rekla pre neki dan.
Pišem pismo ženi, ne pričamo m mnogo pa sam hteo da
probam tvoj metod.
Dobro si, čoveče.
Da li je to Memfis bar i roštilj? Jeste?
Da li biste mogli da mi pomognete?
Tražim devojku pod imenom Elizabet. Shvatam to.
Ne zovem da naručim hranu, sigurna sam da je ukusna.
Da li žena pod imenom Elizabet radi tamo? Elizabet?
Da, to sam rekao, Elizabet. Ne, u redu, hvala.
Bože, Džeremi je. Nisam mislio da ću te više ikada čuti.
Primio sam tvoju razglednicu i, ovo će zvučati smešno,
zvao sam svaki Memfis bar i roštilj
mora da ih ima barem devedeset.
Znam da je ludo, samo sam hteo
da ti se zahvalim za ostajanje u kontaktu.
Nedostaje mi tvoje društvo, nisam mislio da ću te više čuti.
To nisi stvarno ti, zar ne? Znam da me ne poznaješ,
ali ime ti je Elizabet? Samo sam hteo da se javim i da
razgovaram sa prijateljicom.
Ne želim da naručim prženu piletinu.
Hvala što si me saslušala. Zdravo.
Prokleti kučkin sin.
Moramo da razgovaramo. - Hajdemo napolje.
Želim da razgovaram sada ovde.
Sada maltretiraš Ijude, tako velik
i jak, mogao si da ga ubiješ.
Niko nije rekao da je bezbedno spavati sa tuđom ženom.
Arni, razdvojeni smo, ne živim više sa tobom, ne razgovaramo.
Ti si mi prokleta žena i ja sam ti još uvek prokleti muž.
Ne, nisi više. -Šta onda? - Ništa, Arni.
Suzan, molim te, ne radi ovo. Volim te, nemoj više.
Moraš da me pustiš, ne mogu ovo više da radim, moraš da
me pustiš da počnem život ispočetka,
i da se zaposlim. - Zaposlićeš se?
Ne treba da ti posao sa svim tim momcima, samo treba da počneš
da naplaćuješ. -Prokletniče!
Završila sam sa tobom, razumeš? Gotovo je!
Suzan, kunem se, ako izađeš odavde, ubiću te.
I onda šta? -Smiri se sada, Arni, ne želiš da uradiš ovo.
Gotovo je!
Previše je.
Treba ti dovoljno za kola.
Ne želim da se voziš u nekom kršu.
Policajac može da te zaustavi zbog pregleda. -Hvala.
Čekaj, zaboravio si ključeve.
Možeš da joj ih daš.
Policija je rekala da je to bila nesreća, nije video kuda ide.
Daj mi votku.
Ovo mi je prvo piće za šest godina.
Hej, svima, da pijemo za Arnija Koplana, bio je čuvar naših
hodnika i branilac naše slobode. - Kakogod.
Ovo je prilčno oporog ukusa,
ali verovatno niko ne pije zbog ukusa.
Daj mi još jedno.
Viski, ovo nije moje. - To je Arnijev račun.
Šta bi ja trebalo da radim sa ovim?
Da uramim i okačim na zid?
Trevis želi da ga platiš. - Trevise?!
Zašto si meni dao ovo? Ovo je Arnijev račun, a ne moj?
Bio je tvoj muž, da li je to bitno?
Mrtav je, ako želiš njegov
novac, bolje pozovi njegovog advokata, ne daj to meni.
Kakvo si ti čudo, bog zna šta je Arni video u tebi.
Mrzim te, Trevise, mrzim te.
Lizi, postaraj se da sigurno stigne
kući. Idi sada.
Suzan, kasno je, daj da te odvedem kući.
Imala sam 17 kada me je zaustavio.
"Pili ste, gospođice?" Nasmejala sam se.
Ko bi mislio da ćemo se venčati. Udati za policajca i zaglaviti
u ovom gradu bogu iza leđa. Bio je toliko lud za mnom da
nisam mogla da dišem tako da je
pokušao da to ispije i nikada ujutru
nije imalo smisla. Zato sam bežala
i svaki put kada bih se vraćala,
on je bio ovde i bio je još uvek lud za mnom.
Preko dana sam maštala o njemu kako umire. Mislila sam da je
to jedini način da ga se otarasim.
Mora da ste ga mrzeli.
Nisam ga mrzela, samo sam želela da me pusti.
I, sada, kada jeste boli me više nego bilo šta na svetu.
Ovde smo se upoznali. Baš ovde.
Čula sam da imaš dnevni posao. - Štedim za kola.
Napuštam grad zauvek pa želim da sredim neke stvari.
Arnijev račun je bio 800 dolara.
Daj to Trevisu i može smatrati plaćenim.
Daću večeras Trevisu. - Možda ga strefi infarkt.
Moram nešto da te zamolim. Možeš li ovo dati Bilu Heginu?
Za Su Lin je napuštanje ovog grada bilo kao umiranje.
Pitam se kako će Ijudi pamtiti Arnija. Kada odeš sve što
ostaje su uspomene koje si stvorio
u životima ostalih Ijudi.
Mi smo samo stavke na računu.
Primam razglednice redovno. Umesto da zovem strance,
odlučio sam da promenim pristup. Zamorno je iznova
iste reči, ali je vredno ako makar
jedno stigne na pravo odredište.
Uvek sam imala osećaj da mogu da ti kažem bilo šta.
Napravila sam račun za tebe i uspomene naših razgovora.
Pitam se kako me pamtiš, kao
devojku koja voli pitu od borovnice
ili kao devojku slomljenog srca?
3906 MILJA OD NJUJORKA DAN 185.
Još uvek zavijaš svoju cigaretu? - Hoćeš jednu? -Da.
Ukus je drugačiji. -Verovatno je predugo bila u džepu.
Šteta što više ne možeš da pušiš u kafiću. -Ne možeš više nigde.
Treba da ga promeniš. Nije toliko drugačiji.
Nameravao sam da kupim nove
stolice, ali nikako da kupim odgovarajuće
za stolove i police. - Ne bi trebalo
da je teško, možda samo
gledaš na pogrešna mesta ili si samo sentimentalan.
Divno izgledaš. -Počinjem da ličim na mamu.
Bolje nego na tatu, video sam njegove fotografije.
Imaš li ključeve još uvek?
Da, upamtiio sam šta si rekla
o nebacanju i nezatvaranju vrata zauvek.
Čak i ako nemaš ključeve, neka vrata mogu biti otvorena.
Čak i ako su vrata otvorena,
osoba koju tražiš možda nije tu, Katja.
Pre nekoliko godina sam imao san, počeo je na leto i
završio se na proleće. Između je bilo mnogo tužnih noći
koliko i srećnih dana, većina se dogodila u ovom kafiću.
I onda su se jedne večeri vrata zalupila i san se završio.
Trebalo bi da krenem, ujutru imam let, hvala na cigareti.
Nisam mislila ni da ćeš još uvek biti ovde. -Zašto si došla?
Samo sam želela da vidim da li mogu da se setim kako je bilo.
Zbogom, Džeremi.
Zbogom, Katja.
5603 MILJE OD NJUJORKA DAN 251.
Konobarice? -Izvolite.
Dragi Džeremi, uvek su me fascinirali kockari.
Rizikuju sve na isntinkt i sreću, pitam se da li bih ja
na njihovom mestu mogla isto da popustim ili bih se zadržala.
Izvinite me.
Zaboravio si da daš napojnicu konobarici.
Nisam, jer je nikada ne dajem. - Kako to misliš?
Već je plaćaju, zašto moram ja?
- Možeš biti škrtica i srećnik, ali ne oba,
ne na duge staze. Izvoli,
to je od gdina Lohola, vratiće mi.
Tvoja sreća te je upravo napustila.
Ko baca?
Radeći produženo u kazinu izgubiš pojam o vremenu.
Nikada ne znam da li je dan ili noć, ali bar više ne moram da
brinem o nesanici. Nekako je nestala.
Koliko ti je ostalo jer se u to kladim? -1820.
Kriješ li nešto jer u drugom slučaju
si pao.
Da, kriješ. Hoćeš da posluješ? - Daj mi ponudu.
Uzmeš 600, a ja 1000 i kockamo se za ostalo.
Kažem da ti treba više. - Ne deluje ti fer?
Ako ti je do kockanja. - Šta želite da uradim?
Čuli ste čoveka, želi da se kocka,
delite.
Voleo bi sada da si uzeo onih 600. -Ne pali se, malena,
petica herc je još tu.
Svi možemo da sanjamo. - Podelite karte. -Naravno.
Kako si uradio to?
Možda salatu, to je zdravo.
Žvaćem i gutam, i možda jaja, proteini.
Kako ih želite? -Zavezana za kanap da vučem po podu.
Možda da mi ih namažete na obraze.
Zašto ga ne bih sada pitala?
Sem će mi dati hiljadu pa se vraćam.
Sem, pričamo o meni, zašto mi ne bi dao novac unapred, a ja ću
ti vratiti novac za 24 sata, neće ni biti prilike da ti nedostaje.
Jebi se.
Teška noć? -Može se reći.
Kako si ti završila u ovoj rupi? - Autobus me je ostavio ovde.
Odakle dolaziš? -Iz Njujorka. - Došla si odatle autobusom?
Zvuči užasno. -Bila sam u nekoliko njih.
Mora da voliš autobuse.
- Želim da kupim kola, ali nije lako štedeti.
Koliko imaš? -Oko 2100, 2200 dolara.
Imam predlog za tebe. - Koji?
Postoji čovek iz Vegasa koga bih mogla da pozovem, ali ne
želim to. Mogu da pobedim onog
tipa, jači sam igrač od bilo koga.
Ako bi mi pružila priliku, očistila bih ih.
Koliko ti treba? - Tvojih 2200 bi mi dobro došlo.
Čim unovčim, dobijaš novac navac plus trećinu mog dobitka.
A šta ako izgubiš? - Ako izgubim, dobijaš moja kola,
potpuno nov jaguar. Šta god da se desi, pokrivena si.
Daj mi trenutak, bila je dugačka noć. Samo malo. -Samo polako.
Ne želim da se ugušiš hranom. Baš je hladno.
Uradiću to.
Vidi ko nam se vratio. Mislio sam
da ćeš biti na putu u Vegas jaguarom.
RazmišIjala sam što mi ti ne bi platio gorivo.
Ponovo podižem na petsto.
Samo mi daj to ovamo.
Podižem. -Pratim.
Daćeš mi broj? -1535.
Dve za mene.
Ne znam da li je vredno tog slatkog osmeha ili ružne košulje,
ali ću te uzbuditi.
Hej, šta se desilo? -Kola su tvoja, ali moraš da me povezeš.
Kuda idemo? -U Vegas.
Rekla je da poznaje neke Ijude u Vegasu koji mogu da je izvade,
da ponovo krene, ali nije delovalo
kao da je u žurbi da stigne tamo.
Spavaš li, Lesli? -Ne, otvaram ruke pokera u glavi. Ti?
Isto, ali ne poker. -Šta ti premotavaš?
Nešto što se desilo u Njujorku.
Čovek u Vegasu koji će ti dati novac, da li je dečko?
Nemam mnogo sreće sa momcima, imala sam nekoliko, ali ni jedan
od koga mogu da pozajmim novac.
Znam da želiš da znaš ko je čovek u Vegasu, ali si previše
fina da bi pitala. -Nije važno.
To je moj otac, naučio me je da igram poker.
Učio me je u vreme kada su deca kampovala.
Govorio je Ijudima da sam mislila
da je broj koji ide posle deset džek.
Srećom, došla sam samo zbog novca ovde.
Veruj svakom, ali uvek seci karte,
najbolje što me je otac naučio.
To znači da nikada ne veruješ nikome.
Ako si tako dobra u čitanju Ijudi...
Zašto onda gubim?
Da? -Jer ne možeš uvek da pobediš, možeš da pobediš
igrače, ali ne i sreću, nekada ona nije na tvojoj strani.
Jer im veruješ?
- Jer ne možeš da veruješ ni sebi.
Niko koga želim da čujem. - Nikoga? -Nikoga!
Kako si dobio ovaj broj? Ovo je treći put ovog meseca da
sam ga promenila. Ostavi me na miru, prekini da zoveš.
Do đavola. Bet, javi se. - Šta da kažem?
Reci da je pogrešan broj, da ne zove ponovo.
Da? -Žao mi je, imate... Odakle? U redu.
Sigurni ste? Hvala.
Neko iz bolnice u Vegasu.
Rekli su da ti je tata tamo i da umire.
Kučkin sin, taj čovek uvek umire.
To je trik, to mi je radio i ranije.
Kaže mi da mora da me vidi,
da umire i onda... Znaš koliko sam puta pala na to?
Neko je zvao iz bolnice, a to nije bio on. -Pa, šta?
Misliš da nije mogao da plati nekoga da pozove umesto njega.
Postoji li neko kome ne veruješ? - Sigurno da baš želi da te vidi
kada izmišIja takvu priču.
Isuse, umireš da me nešto pitaš. Šta je? -Nisam rekla ništa.
Ne moraš, čitam te i mogu da pogodim šta želiš da me pitaš.
Šta ako stvarno umire, ako je poruka prava? -Šta ako jeste?
Stvar je u tome da me nije briga šta će biti.
Lažeš.
Ne ulazim unutra. -Šta?
Šta ako uđem i on sedi u sobi i igra tabliće sa prijateljima.
Ili je na detoksikaciji, da mu uklanjaju mladež?
Znaš da je ozbiljnije. - Ne znam to,
a ne znaš ni ti.
Učini mi uslugu i uđi umesto mene.
Zašto ja?
Ti si bezbedna, tebe ne može da povredi. Idi.
U redu.
Žao mi je, zvali smo pre nekoliko dana, ali nismo mogli da
vas dobijemo. On je... Trebalo je da dođete ranije.
On te je nagovorio na ovo? Koliko ti je platio?
Isuse, tako si dobra u čitanju Ijudi, ne vidiš mi na licu?
Lesli, umro je. -Lažeš.
Bet, ne mogu da ti dam kola. - Zašto?
Jer su kola pripadala mom ocu. Jednog dana na rivijeri je dobio
na partiji i kupio ih narednog dana.
Uživao je u njima dok mu jednog dana nisam ukrala ključeve,
ne znam zašto sam to uradila. Možda sam samo želela da
vidim šta će da uradi, da li će da prijavi. Da mu uhapse kćerku.
Uradio je nešto bolje, čekao je dok nije čuo gde sam završila.
Jednog jutra, stigao je koverat za mene. Unutra je bio poziv na
registraciju. Kučkin sin mi je poslao.
Voziću ova kola dok se ne raspadnu,
ili bar ja.
A šta ja da radim? -Rekla sam ti da sam sve izgubila?
Nije bilo baš tako. Srušila sam ih sve, karte su ispale baš
kako sam mislila. Otišla sam odatle sa njihovim novcem.
Lagala si me? -Možda nisam htela da delim, možda sam htela
da vidim koliko veruješ ili sam samo želela društvo.
Duga je vožnja, nisam želela da idem sama.
Ne mogu to, to je najviše što mogu.
Tri hiljade.
Ne mogu, imam 3500. -3200.
Bet, možemo negde drugde da nađemo bolju ponudu.
Kuda ćeš? -Želim ta kola. - Ne po toj ceni, možemo
da ih dobijemo za 3000 dok stignemo
do mojih kola.
Mislim da neće doći, a to su kola koja želim.
Jesi li naučila išta iz vremena provedenog sa mnom?
Moraš da prestaneš da ceniš
Ijude. -Možda bi ti trebalo da počneš.
Beznadežna si. -I ti si.
"Dragi Džeremi, poslednjih dana
sam učila kako da ne verujem Ijudima
i drago mi je da nisam uspela.
Nekada zavisimo od drugih Ijudi kao ogledalo, da nas odrede,
da nam kažu ko smo mi. I svaki odraz me više čini
više nalik sebi, Elizabet"
Kafe Kluč?
DAN 300.
Još si otvoren? -Nema razloga da budem ovde da nisam.
Čula sam da ovo mesto ima najbolju
kafu i pitu u gradu. - Gde si to čula?
Šuška se.
Hoćeš da uđeš? -Hladno je, šta radiš napolju, ledeno je.
Prelepo je, hteo sam na svež vazduh. Sedi.
Zar nije rezervisano? - Za tebe.
Nešto da pojedeš?
- Gladna sam, šta je dobro večeras?
Šta kažeš na odrezak? - To zvuči dobro.
Ide li uz pomfrit? -lili pire. - Oba zvuče dobro.
Po pola od oba. -Hoću pomfrit sa odreskom, srednje pečenim
i prilog pire krompir. - Stiže odmah.
Naučio si nešto o meni. - Nešto je drugačije kod tebe.
Gde su ključevi, više ih ne čuvaš?
Pokušali smo da ih vratimo vlasnicima, želiš svoje?
Više mi nisu potrebni. A tvoji ključevi?
Otarasio sam ih se. -Laku noć, Džeremi. -Videćemo se sutra.
Došla sam ovde večeri kada sam
otišla, htela sam da uđem na vrata.
Gotovo da sam ušla, ali sam znala da, ako to uradim,
biću ista ona Bet, a nisam želela da i dalje budem ta osoba.
Uživaj.
Još uvek ostaje netaknuta na kraju večeri? -Manje-više.
Zašto je praviš? -Volim da imam jednu u slučaju da ti upadneš
i zatražiš parče.
Sećaš li se poslednje večeri kada si bila, kada si pojela
gotovo celu pitu sama?
Sećam se da sam se napila i da
sam imala strašan mamurluk sutradan.
Ništa više? -Ne, ništa više.
Zar nemaš traku da je odgledam? - Imam, ali sam je gledao toliko
puta da je slika počela da
bledi i da se više ne može gledati.
Mora da je bila interesantna noć. - I jeste.
Nikada u životu nisam video devojku da toliko jede. -Ovako?
Pre će biti ovako.
Dobra je pita.